Vene klassikalised lood lastele
Saða Tðjornõi (1880-1932)
TÜTARLAPS LJUSJA JA VANAISA KRÕLOV
Pariis, 1926. aasta
Charly, ära aja mind üles!
Charly!
Charly, Charly, tuled põlevad siin! Charly, Charly, müriseb Pariis!
Teie! Krõlov! - Just nii! Teie loal.
Nii, see pole nii, vot nii! Ei, mitte nii! Jah, just nii.
Ljusja. - Ljusja! See tähendab Ludmilla Ruslanovna?
Mitte mingil juhul! Aga teie valmid on võrratud.
Aitäh, aitäh! Olen erakordselt tänulik.
See on küll üleliigne. Parem mõtleksite oma suurepäraste kirjutiste peale.
Isegi kõige paremas neist ütlete:
"Rohutirts ja sipelgas..." - Vabandust, preili, kas ma ütlesin midagi?
Aga vaatame siis!
Millega minu jutud teile siis nii vastukarva olid?
See on minu nukk Kati, ta armastab öösiti teatris teed juua.
Aga me teiega rääkisime millestki muust.
Nüüd, kohe-kohe!
Vaadake, vaadake, mis nüüd juhtub!
Mis seal juhtuda saab, Ljusja?
Ta rumaluke tantsis ja laulis terve suve
ja alles nüüd hakkas järele mõtlema.
Talveks polnudki ta, vaeseke, valmistunud. - Aga sipelgas on siis tähendab hea?
Hea, töökas! Juba kuuendat saapapaari teeb endale.
Ära jäta mind, mu armas, kogun jõudu, olen kärmas!
Kevadeni, palun sind, soojenda ja toida mind.
Sa lasid laulu, nüüd lisa auru
ja tantsusammu keeruta!
Näete! Välja näeb nii heake, aga tegelikult pole seda sugugi.
Näiteks mina! Kasvan suureks, saan baleriiniks.
Ja mida ma peaksin tegema? Samuti kannatama?
Nojah, aga see on ju...
Mida siis teha, Ljusja? - Andke mulle nööri.
Näete, nii! - Nii?
Just nii! Ainult selliselt!
Ja kõik on hea ja lõbus!
Las just Pariisis elab ta ja seal tantsib rõõmuga
seal tänaval, kus sära tõuseb katusteni! See on Pariis!
See on seal, on seal, kus särab linn, mis on Pariis.
Ljusja, Ljusja, aga kus on siin moraal?
Valm ei saa olla ilma moraalita. - Moraal, moraal, moraal!
Moraal on lihtne - kui on olemas kurjad sipelgad,
oleks parem, kui nad oleksid head.
Sa oled ebanormaalselt tark tüdruk.
Aga miks sa Pariisis elad? - Noh, ilmselt te teate.
Venemaal toimus revolutsioon, isa ja ema sõitsid sealt minema.
Aga kas teie tõesti elate seal? - Enamasti seal.
Mul on seal sõbrad. Puðkin, Nikolai Vassiljevitð Gogol, paljud teised.
Puðkin, Aleksandr Sergejevið, kiitis väga minu valme.
Temal endal on ka igasuguseid imelikke asju.
Puðkinil? - Jaa.
Jaa, näiteks...
Tormavad pilved, keerlevad pilved, nähtamatu kuu valgustab lendlevat lund.
Tume-tuhm on öösel taevas...
Kuidas ta seda kõike nägi, kui öö oli pime?
Puðkinilt on vaja küsida. Küsin, päris kindlasti küsin.
Aga "Ruslan ja Ludmilla" on võrratu.
Aga minu asjadest? Mis sulle meeldib?
Kõik!
Issake!
Vot, vaadake!
Ütle mul, onu,
ega asjatult me Moskvat, tules leegitsevat, prantslastele andnud...
Mis jamps see on? See on ju Lermontov!
Lermontov kirjutas selle. "Borodino" on selle nimi.
Vene-Prantsuse sõjast.
Prantslastele pole see just meeldiv kuulata, eriti siin, Pariisis.
See tekitab ainult segadust.
See on Katja, kes huligaanitseb.
Kui huligaanitseb, siis poo ta üles. Meil Hiinas kohe viis korda...
Ma õppisin vene keelt ainult siis, kui sa mulle valme lugesid.
Meil Hiinas austatakse vanemaid.
Aga sina õpetad teda, kuidas valme kirjutada! Milline paha tüdruk sa oled.
Tasa! Miks sa niimoodi tüdrukut ründad? Saadan su tagasi Hiinasse.
Ei ole vaja, vanaisa! Ma armastan teda väga. - Oh, Ljusjake! Kõiki sa ka armastad!
Teeme nii, et ma parem loen teile midagi.
Jah, aga üldiselt on mul aeg minna. - Oodake! Oodake!
See! Vaadake!
Mis asjandus see on? Kas kohvi jahvatamiseks?
Valm "Rohutirts ja sipelgas".
Rohutirtsul kepseldes, lauldes möödus kaunis suvi, suvi, suvi...
Kinni jäi. Kas ehk tõstan edasi?
See on grammofon. - On alles asi!
Noh, see asi! Aleksandr Sergejevitð naeraks pisarateni!
Teate mis? Võtke see endale. See on teile meilt.
Teile ja kogu vene kirjandusele.
Unustas.
Ivan Andrejevið, te unustasite, te unustasite!
Ei anna ära.
Jutustas Pastella